Podruhé nesmíš utrácet, prozraď mi, kolikpak stála? A těch pár maminčiných vět znal jsem už téměř nazpaměť. Šetřila vždycky z mála. — K holiči radši měl bys jít To znám již, teď možná dodá: Zítra budeš chtít na sešit, a kde mám na to všechno vzít, krejcaru je dnes škoda! Jen násilím jí vtiskl jsem ten modrý chomáček jara. Když splácela mi polibkem, zaševelilo jejím rtem: — Synáčku, už jsem stará. Rok co rok se tak zlobila, později míň už sice. Když vázičku si rozbila, dávala kvítka spanilá do sklenky od hořčice. Hodiny bijí za stěnou, děsí mě němota zdiva. Maminka, tvář již zastřenou, na lůžku leží; z kolenou nehybně sukně splývá. Zvedám jí ruku. Je v ní chlad, prsty jsou přitisklé k dlani. Kytičku chci jí do nich dát, už naposledy tentokrát. A ještě se mi brání.
Pre Boha živého literárneho, toľké rúhanie. Nie som autorom tejto nadpozemsky nádhernej básne.